Resum+de+Pau+Reig

Resum de la visita al Citilab. Del 13 al 17 de setembre de 2010.
__ Primer dia, 13 de setembre de 2010. __

El primer vam arribar al Citilab de Cornellà a l’hora de dinar. Després d’agafar forces, Pau ens va mostrar les instal·lacions. Ens explicà breument què es feia a cada zona i ens anà presentant alguns dels treballadors del centre.

Després, ens vam dividir en dos grups de 5 persones per a crear una mena de guió que després hauriem de gravar al plató del centre usant el croma. Al meu grup ens va costar molt decidir el tema, què voliem contar i com. No ens posàvem d’acord i eixa reunió acabà sense res clar. He de reconèixer que no estàvem massa desperts i també que, tal vegada, ens complicàrem massa. Pensàvem que allò era més que un joc i que hauria de quedar bé.

El planning canvià, Pau l’adaptà segons ho creia convenient. Després del brainstorming sense resultats, J.A. Galaso (director de projectes del Citilab), ens va oferir una xerrada sobre què és el Citilab, com va nèixer, els encerts i les errades.

Per començar, Galaso comentà que els centres del coneixement van néixer amb la intenció d’innovar i trencar amb el model tradicional “vertical”. Es tracta d’escoltar la gent més que parlar-los, atraure el ciutadà a aquestos centres per a què desenvolupen les seues idees, trenquen “l’escletxa digital” i se senten útils.

Galaso explicà que costà molt arrancar un projecte tan nou com el que proposava el Citilab, la campanya publicitària fou molt important, es tractava de soltar l’esquer per veure si algú “picava”. Com ell va dir, es tracta d’introduir un “virus” positiu en la ciutadania. Galaso defensà la idea de treballar per crear i vendre més que buscar subvencions.

Una vegada els ciutadans se sentiren atrets i entraren al centre, l’objectiu és connectar els diferents usuaris segons interessos comuns per a que naixquen projectes en grup. Volen donar-los les eines fonamentals per a que siguen independents. No pretenen seguir amb la idea del monitor que ho explica tot des de dalt, aquesta figura serà substituïda per la del facilitador, molt menys intervencionista. El ciutadà és qui deuria proposar perquè el centre és per a ells.

Aquest era i és l’objectiu que costà molt aconseguir. De fet, segons ens comentaren Galaso i Pau encara no s’ha aconseguit, només en part i continuen treballant. Els factors són múltiples: econòmics, de planificació dolenta o de falta d’enteniment entre les cúpules superiors i els qui realment pretenen fer del Citilab alguna cosa més que un simple “locutori”, on va la gent a connectar-se al xat. També va explicar que el món “virtual” o tecnològic i l’analògic poden ser completament compatibles. Per exemple, un xiquet/a pot jugar al parc amb el baló i també connectar-se amb l’ordinador.

A banda, Galaso també feu una mica d’història i va contar que la idea de centres del coneixement nasqué cap al 1998. N’hi han uns 80 centres a Espanya però sólament 2 o 3 funcionen amb la filosofia del Citilab.

__ Segons dia, 14 de setembre de 2010. __

La segona sessió començà amb el visionat dels vídeos gravats a Gandia per Pau. Es tracta dels vídeos dels jocs o dinàmiques que cadascún dels grups va presentar. En la meua opinió, açò va ser molt interessant per veure errors i encerts, com a grup que explicava el joc i com a participant del joc.

Pràcticament tots tinguèrem errors o aspectes que es podrien millorar, des de la posició a l’escenari, la manera d’explicar o la duració de les explicacions. Va ser útil per voren’s i entendre formes d’actuació quan ens dirigim a una audiència. Algunes de les conclusions a les que vam arribar:

- No deuriem donar sensació d’inseguritat. Encara que no estiga clara l’explicació, s’ha de disimular el millor possible.

- Deuriem deixar la personalitat a casa. És a dir, si som tímids o pel contrari ens “mengem” el públic si tenim un caràcter fort. El facilitador a l’aula deuria ser una persona serena i que donara la cara.

- Hauriem de ser més esquemàtics i breus per no descol·locar els alumnes.

- La posició en una explicació en grup és important, és a dir, la posada en escena. Hem de donar sensació de grup cohesionat.

- Planificar bé l’exposició per evitar que els alumnes es revolucionen i parlen tots a la vegada. És a dir, per exemple, des del principi deixar clar que primer s’explica per deixar-ho tot clar i a continuació s’obrirà un torn de preguntes.

- No hauriem d’entrar en conflictes d’egos.

- Importància del llenguatge corporal i el to de veu.

- No deuriem desatendre mai el públic/alumnes.

- S’hauria de perdre la por a equivocar-se. Aquest pareix un punt dèbil molt comú. Tal vegada, volem fer les coses massa bé i ens hem sentit una mica tensos durant el curs. Personalment, he de dir que no m’he sentit massa tens, llevat d’alguns moment puntuals pel factor temps (realització del treball individual a l’agost).

Per la vesprada, Pau ens explicà els diferents grups de treball que funcionen al Citilab. Són 4 projectes diferents que han nascut gràcies a l’esforç per connectar sectors, en principi, separats. A banda, està la formació, és a dir, els cursos més bé reglats per als qui comencen. Les dues classes de cursos s’anomenen Comença i Connecta. També ens comentà que tot s’ha de documentar, és a dir, ha de quedar un registre escrit de la metodologia emprada. Pau i Galaso creuen en el treball col·laboratiu però moltes vegades és difícil portar-ho endavant. Per a aconseguir els propòsits que busquen es necessita un equip humà molt potent, però això no és sempre possible. Per exemple, a la sala de baix, on es troben els ciutadans haurien d’estar els facilitadors, persones amb ull atent per vore què passa allà i que intenten connectar i facilitar col·laboracions. Pel que pareix, els qui es troben en aquesta posició no fan aquesta feina, es mostren passius i simplement responen dubtes puntuals als usuaris.

Per la vesprada visitàrem els components de la revista digital sensetint@, un projecte nascut al Citilab. De moment, han tret un número i el segon està en preparació. Pau ha sigut la facilitadora que ha impulsat el naixement de la revista. Es tracta d’una revista amb diferents apartats ben diferenciats. Cadascun dels components del grup de treball, tots ells majors de 60 anys, du una secció: colombicultura, vins, Cornellà abans, receptes de cuina, etc.

Per a mi va ser un moment molt divertit i enriquidor, m’agrada tractar amb gent major, sobre tot si són tan actius com aquests. És admirable la seua tasca i, a més, s’ho passen d’allò més bé des del moment que perden la por. Ells mateixos ens explicaren com va començar tot i com funcionen. La nostra companya Sandra, registrà la revista sensetint@ al facebook per mostra-se a la xarxa i contactar amb altres projectes interessants.

__ Tercer dia, 15 de setembre de 2010. __

Pel matí, començàrem amb la primera sessió de resolució conflictes. Fou una “doble sessió” de resolució de conflictes. El primer va ser el “joc” d’avions de paper. Em va semblar un joc senzill i interessant. A banda de la filosofia del joc, també vaig aprendre que hauria de sintetitzar en certs moments. El primer conflicte que vaig exposar era massa llarg.

Es tractava d’escriure tres conflictes en una fulla de paper, llançar-los a l’aire i recollir els avions dels altres. Havíem de donar una solució a un dels conflictes i tornar a llançar-los fins a respondre els tres conflites explicats en cada avió. Podien estar relacionats amb qualsevol àmbit de la vida. Finalment, quan cada conflicte tenia la seua solució, començàrem a llegir i férem un debat sobre les solucions aportades. Algunes eren correctes perquè els conflictes no tenien massa dificultat. Però, Pau ens digué que, en general, tendim a passar els conflictes a tercers i no enfrontar-nos nosaltres dirèctament amb ells.

A continuació ens centràrem en el “conflicte” que va ocòrrer a Gandia entre dos components del grup de treball. Cadascun de nosaltres escrigué en un full com recordava allò I ho vam llegir. Pràcticament tots diguèrem el mateix i analitzàrem de la mateixa manera la situació. Les maneres de la nostra companya no van ser correctes, tot va ser un malentés i la facilitadora tampoc va actuar correctament com ella reconegué.

Asseguts en cercle, la facilitadora explicà en què havia errat i s’obrí un debat. Per resumir, en primer lloc, per molt fort que fora allò que digué l’alumna, ella no deuria haver entrat mai a discutir i menys davant de la resta de companys. Es podria haver resolt amb una xerrada entre les dues a soles. En segon lloc, una altra errada de la facilitadora, va ser començar la sessió del dia següent sense dir res sobre el que havia passat el dia anterior.

Per la vesprada vam estar amb el seniorlab, un altre dels grups de treball de gent major. Una vegada més, em va sorprendre les ganes d’aprendre que tenen així com el seu nivell. Entràrem en contacte amb dos grups. El primer treballava sobre unes fotografies antigues que aportava cadascun d’ells. La facilitadora que treballa amb ells ens demanà que escriguèrem unes breus notes al costat de les fotos de paper exposades al tauler, descrivint allò que ens suggerien aquelles imatges antigues, les sensacions que provocaven en nosaltres.

Després vam visitar un segon grup una mica més avançat, que ja treballen amb editors de vídeo, imatge fixa i empren càmeres per gravar.

No només tenen un nivell més que acceptable de coneixements de les eines tecnológiques, sinó que, els projectes que duen endavant em semblen molt interessants. Sobre tot els documentals sobre Cornellà i la seua història que estan realitzant, açò és el que més em va arribar. Per acabar, tornàrem a reunir-nos per acabar de tancar les històries que hauriem de gravar el dia següent. No teniem res i haviem de donar-nos pressa. Mirant la part positiva, és una manera de treballar en grup i contra el rellotge. Al mateix temps, Pau començà amb les tutories individuals.

__ Quart dia, 16 de setembre de 2010. __

El matí començà amb una altra sessió de resolució de conflictes, aquesta vegada amb la participació de Jordi Carrasco. L’exercici consisteix en fer una taula a la pissarra amb els diferents components d’un centre del coneixement i totes les possibilitats de conflictes d’uns amb els altres. El quadre era així:

Cadascun de nosaltres teniem 3 gomets que havíem d’enganxar on creguérem que hi podria haver un conflicte. Al quadre queden marcats amb un punt el que vaig escollir. Després havíem d’imaginar i escriure el conflicte concret.
 * Membres del grup || USUARI || RECEPCIÓ || FACILITADOR || DIRECCIÓ ||
 * USUARI || X ||  || * ||   ||
 * RECEPCIÓ || * || X ||  ||   ||
 * FACILITADOR || * ||  || X ||   ||
 * DIRECCIÓ ||  ||   ||   || X ||

A continuació, s’obrí un torn obert per donar solucions als conflictes plantejats. Pense que en aquesta ocasió anà millor que en la primera sessió de resolució de conflictes, així i tot encara tenim certa tendència a passar els problemes a altres, sobre tot als de dalt (direcció).

Acabada la sessió, ens reunirem de nou els grups per acabar de tancar els “guions”, les imatges per al croma i la història que voliem contar davant la càmera.

Per la vesprada, cap a les 16 hores, el meu grup entrà a l’estudi de gravació on Laia ens explicació amb detall el procés bàsic per dur endavant una gravació. A banda, ens explicà per damunt el funcionament dels diferents aparells tècnics del plató: càmera, micro, croma, taula de mescles, màquina per incrustar els cromes, etc.

Tinguérem problemes tècnics per posar les imatges al croma i per aquesta raó s’endarrerí molt el començament de la gravació. Aquest fet afectà el grup de companys que havíem de gravar després de nosaltres. Personalment, he dir que aquesta experiència va ser divertida i un poc estressant a l’hora. És dir, m’ho vaig passar bé però també em vaig sentir pressionat per les presses amb les que havíem de treballar. Era per passar-ho bé i acabàrem una mica tensos.

En general, podem dir que l’assumpte de la gravació al plató va ser un malentés, conflicte o falta d’enteniment, com vulguem dir-li, entre nosaltres i el que Pau volia. La nostra “tutora” volia una cosa ben senzilla, per conèixer el plató i, nosaltres, tal vegada, vam ser massa perfeccionistes. En realitat crec que en el nostre cas no va ser un problema de perfeccionisme sinó de decisió i de posar-nos d’acord a l’hora de definir la història.

Perquè al final el nostre “curt” és ben senzill, però les gravacions per molt senzilles que siguen, s’han de fer amb cura i sempre surten contratemps. Què seria l’audiovisual sense aquestos contratemps?.

FASES DEL PROCÉS DE GRAVACIÓ AL PLATÓ:

. Procés de creació: En aquesta fase va estar el “problema” del meu grup. Ens va costar molt decidir una idea. Cadascun tenia una idea i la defensava, açó està molt bé i també escoltar a tothom sense tallar. Pense que és un dels fonaments que hem aprés al curs, escoltar l’altre. Però deuriem haver simplificat i haver tancat prompte el que voliem contar. No sols no ens decidiem sobre què voliem contar sinó com fer-ho. Alguns volíem contar una història relacionada amb les tecnologies o els centres de coneixement, però de manera metafòrica o indirecta, però no hi havia temps i no aconseguírem treure res.

El temps passà sense dedicar-li temps a aquest “projecte”, quasi ens oblidàrem i quan dimecres Pau ens digué que gravaríem al dia següent anàrem per feina i fórem més resolutius.

. Realització al plató: En aquest cas, encertàrem quan decidírem que tots seríem actors. Vam pensar que era positiu per a tots posar-nos davant la càmera i així perdre la “por escènica”, si algú en tenia. També era més solidari que deixar un company sol davant les càmeres. Havíem de gravar 7 escenes, dues d’elles corals (sis davant de la càmera), i les altres 5 escenes amb un sol actor, cadascun fent el seu paper. En aquestes 5 escenes, la resta de components del grup es convertiren en realitzadors, càmeres, mescladors o ajudants en general a l’hora de canviar l’atrezzo del plató. Pense que açò fou molt positiu per vore-ho tot encara que fóra de manera breu.

. Explicació del concepte: Finalment ens decidírem per simplificar la història. La nostra intenció era mostrar les possibilitats de les TIC de manera divertida, volíem acostar-nos a la comèdia i la quotidianitat. Tal vegada, siga tot una mica obvi però finalment crec que funciona. El iaio d’una familia desastrosa els anima a què usen les noves tecnologies per millorar les seues vides i així lliurar-se d’ells, ja que els té vivint a sa casa. El iaio Ximo s’ha format en un centre del coneixement i comparteix el que sap amb els seus, o almenys els hi dóna a conèixer l’existència d’altres eines.

__ Cinqué dia, 17 de setembre de 2010. __

El darrer dia començà amb una xerrada de Jordi Carrasco sobre la comunicació al Citilab, ell és l’encarregat d’aquest departament. Per començar, va dir que l’esquema bàsic de funcionar és el següent: la xarxa (ning) serveix per a connectar i seleccionar, a continuació es mostra el treball fet al bloc i, per últim, amb els canals 2.0 (facebook o twitter) difonen el que els interessa. Cadascun dels projectes del Citilab té la seua ning, bloc i facebook o twitter. Un altre aspecte que van comentar Pau i Jordi va ser que no ha funcionat encara cap projecte entre nens petits i gent major. Carrasco incidí en el que ja havia apuntat Pau dies abans, la qüestió clau d’aquest curs segons el meu parer, la figura del facilitador i allò deuria ser o fer: detectar interesos comuns i connectar. Parlà de qualitats com empatía, observació o passió. Altra qüestió, que ja coneixíem més o menys, fou allò de fer visible el que fas per a que tinga alguna utilitat. Que ho vegen altres amb la fi de trobar connexions i col·laboracions.

Després Pau ens parlà d’allò que volia amb la pràctica de gravació a plató. Sembla que ens complicàrem massa per voler ser tant perfeccionistes.

Pau acabà amb les tutories individulas que hi restaven i començàrem amb els resums i l’edició del vídeo.

** VALORACIÓ GLOBAL DEL CURS ** La meua valoració general del curs és molt positiva. Sóc dels que pensa que de quasi qualsevol cosa es pot aprendre i pots endur-te alguna cosa. En aquest curs he aprés molt en totes les seues vessants. Una forma nova de treballar de la que havia escoltat alguna cosa però de la qual no tenia massa idea. No cal dir que has d’estar dins per entendre-ho tot.

Al principi, em referisc a la setmana de Gandia, estava una mica desubicat, no sabia molt bé per on aniria el curs però segons avançava vaig entendre la filosofia i també el grup. Prompte em vaig adonar que era un curs amb el qual podia adquirir molts coneixements. Torne a repetir que el curs ha estat molt variat i complet però si haguera de quedar-me amb una cosa seria amb la part pedagògica. És a dir, entendre què ha de ser un centre de coneixement, a qui va dirigit i les funcions del facilitador. També com dirigir-nos a un grup d’alumnes amb el llenguatge corporal, verbal, com dur un grup, com connectar i empatitzar.

És cert que conèixer le ferramentes tecnològiques està molt i també ho hem fet. He descobert vàries aplicacions molt interessants que no coneixia, però açò, cercant ho pot descobrir un mateix. Crec que el curs s’ha centrat més en aquest part pedagògica de discussió, de pensar dinàmiques analògiques, de resolució de conflictes i de treball en grup (difícil moltes vegades), i açò ha sigut un gran encert en la meua opinió.

La primera fase a Gandia va ser una formació molt completa. Pense que treballàrem dur i així vam aconseguir la base per continuar endavant, sobre tot per a preparar-nos per veure “la realitat” a Cornellà.

La segona fase, el treball individual, personalment, va ser una mica estressant per anar contra rellotge. Em va costar arrancar però una vegada ho vaig fer, tot va anar més fluid i vaig veure que sí ho tindria a temps. Va ser també un bon exercici d’imaginació (els jocs, dinàmiques i la inclusió de les aportacions del Sector 2) i d’escriptura.

La tercera i darrera fase a Cornellà fou el punt final a un curs ben planificat. Fins a la fase 2 haviem treballat i parlat des de la distància, així que visitar un centre del coneixement és veure realment què és i com funciona. Amb els seues encerts i errades. Aprendre de les errades normals d’un centre jove i innovador és molt positiu per nosaltres, possibles futurs faciliadors. Vam veure “en directe” els diferents projectes que es desenvolupen. Sentir la il·lusió de la gent major del sensetint@ i del seniorlab va ser molt motivador. També conèixer les opinions del director de projectes J.A. Galaso i la filosofia que intenten implantar tot i els diferents entrebancs que hi troben.

L’únic punt fluix d’aquesta tercera fase podria ser la de la gravació en plató, encara que no és res greu, pense que podríem haver planificat millot aquest exercici. Les expectatives de Pau i les nostres no eren les mateixes.

Per acabar diré que, a més dels coneixements, m’enduc un grup de companys amb els qui he treballat amb molt de gust. Espere que seguim en contacte perquè, a banda de l’amistat, pense que poden sorgir col·laboracions interessants.